EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
En sång kan betyda olika saker för olika människor.
På frågan: "Vad betyder sången?" svarar jag: "Det bestämmer du själv."
Jag vill inte förklara något. Det kan förstöra dina drömmar.
Det finns inte en sanning när det gäller folkmusik.
Jag tror att folkmusik är en process som har pågått i tusental år.
För länge sen ställde sig en zulu-man vid en mikrofon
i den enda inspelningsstudion i Afrika
och sjöng 13 noter som blev värda 15 eller 16 miljoner dollar.
Men knappt någon ersättning utgick till honom eller till släkten i Sydafrika.
Det finns miljontals sånger världen över,
och det fina är att många av dem når ända hit.
Den här sången vill jag att vi sjunger ihop.
Den är från Sydafrika.
Jag har ett väldigt tydligt minne. Jag var tre eller fyra år,
och mamma lagade makaronilåda.
Hon hade en väldigt livlig personlighet och en vacker röst.
Hon dansade runt och sjöng "Wimoweh, a-wimoweh, a-wimoweh"
för så gör man ju.
Bra!
Alla i världen som hör den sången får rysningar.
De förväntar sig att bli glada och underhållna.
Jag vet knappt nån annan sång som har nått längre, i tid och rum.
Ni kanske undrar vad det betyder?
"Lejonet sover, lejonet, lejonet."
Enligt legenden har lejonet inte dött. Det sover bara.
En dag vaknar han och leder oss till frihet.
När jag ser tillbaka känns det både otroligt och skamligt
att jag inte kände till bakgrundshistorien.
Jag var nog gråhårig innan jag förstod vad sången betydde.
Jag såg inte sammanhanget förrän jag hörde originalinspelningen från 1939.
Rian Malan är författare och journalist.
Hans förfäder kom till Sydafrika på 1600-talet.
En av hans släktingar, D. F. Malan,
var Nationalistpartiets första premiärminister.
D. F. Malan införde apartheid,
och det har Rian här brottats med i hela sitt liv.
RIAN MALANS HEM JOHANNESBURG, SYDAFRIKA
Du konstiga lilla hund...
Jag heter Rian Malan.
Jag är sydafrikan och afrikand.
Jag är författare och musiker.
Jag dricker ganska mycket och röker cigaretter.
Ja, du ska få kaffe.
När jag var barn kände jag mig nästan begravd under den tunga börda
av historia och skam som jag måste bära.
Malansläktens historia tyngde på mitt ungdomliga samvete.
Dr D.F. Malan...
Han och min farfar var kusiner.
Han var den första apartheid-inriktade premiärministern i Sydafrika, 1948.
Grand apartheid handlade om rasism och vit överhöghet.
Jag hade enorma skuldkänslor inför apartheid och min egen delaktighet.
För att kunna leva med sig själv blundade min far
för den svarta befolkningens lidande.
Demonstrationer mot sydafrikanska regeringens strikta apartheidpolitik
blossar upp i chockerande våld. Hela Sydafrika jäser.
Ett av mina tidigaste minnen
var när jag läste i Time Magazine om Che Guevara.
Han syntes på glamorösa foton och bar basker. Det var coolt.
Jag ville också vara kommunist.
Jag berättade för Miriam Shabalala, som var vår tjänare
att jag var kommunist, att apartheid skulle avskaffas
och att jag skulle befria henne.
Jag kommer ihåg att...
Jag förväntade mig att hon skulle säga tack.
Istället sa hon: "Ah, suka."
Det betyder: "Försvinn, du pratar strunt." Och hon hade helt rätt.
Men jag älskade afrikaner.
Jag tyckte om att vara med dem och lyssna på deras musik på radion.
Jag tyckte om att äta deras mat.
Det är en gammal afrikansk kliché, men jag ville vara en förkämpe för...
...svart befrielse, för det verkade coolt.
En kväll på 70-talet smög jag och mina vänner ut och skrev graffiti
på en stor vägbank längst Empire Road,
en stor genomfartsled genom Johannesburg.
Vi skrev: "Säg det högt, jag är svart och jag är stolt!" med stora bokstäver.
Ett foto av verket publicerades i den lokala afrikaans-tidningen.
Det stod att polisen utredde det hela.
I miljön jag kom från var det coolt.
Det var ett slag mot det onda väldet.
Men vi sydafrikanska unga män förväntades ta värvning
och slåss mot kommunisterna.
Men jag trodde inte på apartheid.
Jag undvek armén i två, tre år men sen verkade det kört.
9 maj 1977 flög jag iväg ut i den brokiga världen.
Jag hamnade i Los Angeles och skrev musikrecensioner
under pseudonymen Nelson Mandela.
Jag kunde inte skriva under eget namn, för jag saknade uppehållstillstånd.
Om ni hade mött mig när jag landade
och frågat:"Vem är du och varför är du här?"
Då hade jag sagt att jag var envit man som varit emot apartheid
så snart jag blivit medveten om det.
Men jag visste varför jag lämnade Sydafrika.
Det var för att rasproblemen verkade helt olösbara.
"Situationen går inte att fixa.
Snart bryter ett hemskt raskrig ut här
och jag vill inte delta, för jag är feg." Det var sanningen.
Jag var nästan 30 när den slutliga kampen började i Sydafrika,
i september 1984.
Det ledde till våldsamma upplopp och oron spred sig som löpeld.
Man såg folkhopar med stenar och polis i pansarbilar.
Människor dödades dagligen.
Jag såg det ske på avstånd,
och jag blev tvungen att åka tillbaka hit för att göra något.
Jag var journalist, ung och ambitiös.
Jag hade en unik bokidé, olik alla som hittills skrivits.
SYDAFRIKA
My Traitor's Heart handlar om djup rasrädsla och hat.
Rian Malan tillhör en afrikandersläkt som kom till Sydafrika för 300 år sen.
Ända sedan My Traitor's Heart publicerades förra året
har nästan alla kritiker prisat boken och jakten på sanningen om Sydafrika.
Kan vi tala om din sannning? Du skriver: "En del vita ser fara då de ser svarta.
En del ser råhet, en del offer, en del revolutionära hjältar,
väldigt få av oss ser tydligt."
Hur tydligt tror du att du såg?
Att vara vit i Sydafrika medförde vissa saker
som alla kände till men inte kunde uttrycka.
"Jag är trött på mitt eget skitsnack.
Jag vill säga sanningen. Mitt namn är Malan.
Jag är en av dem. Så här är det i mitt huvud."
Det finns inget mer patetiskt än någon som förnekar vem de är.
Jag älskade svarta och fruktade dem.
Jag är offer för samma raspsykos och irrationella rädsla
som styrde det vita Sydafrika och många vitas beteende.
Det är det jag borde skriva om. Det är det enda viktiga jag vet om landet.
Jag kommer från ett komplicerat land.
Vi måste öppet och ärligt se på våra olikheter.
Vi måste skära ut våra hjärtan och visa dem.
Vi måste se på dem länge för att finna räddning.
Tilltro är vårt hopp i mörkret, och mörkret finns inom oss själva.
Sydafrika är nog mest känt för sin frihetskamp och sin musik.
Landets musikaliska rötter har fångat folks fantasi och intresse i hela världen.
Så här är det.
Året var 1999, och Johnny Clegg, som uppträdde som Le Zoulou Blanc,
var en känd zulu-popstjärna.
Jag träffade honom en gång på en braaivleis, en grillfest,
och han berättade om en sång som hette "Mbube",
och hur den hade spelats in i Johannesburg på 30-talet.
Jag trodde att jag var en cool, välinformerad sydafrikan.
Jag skämdes för att jag inte kände till bakgrunden,
så jag började forska lite.
Det var första gången jag hörde talas om Solomon Linda.
ROB ALLINGHAM, FÖRE DETTA ARKIVARIE GALLO MUSIC PUBLISHERS
Jag hade blivit presenterad för och kontaktades av Rian Malan.
Han hade precis börjat gräva i historien.
Året är 1939 och vi är i Johannesburg.
Solomon Linda var en zulu-migrantarbetare från landsbygden.
På dagarna arbetade han,
men på kvällen sjöng han i ett coolt band, Evening Birds.
Svarta människor tvångsförflyttades.
De måste lämna landsbygden och hitta jobb i städerna.
Som jag förstår det började Solomon Linda arbeta på Carlton Hotell.
Det var en ny storstad mitt i Afrika, och där fanns skyskrapor och elektricitet,
sånt som inte existerade i hans hemtrakt.
Ja? Vad vill du?
Chefen sa att jag skulle ge er det här brevet.
På sin lediga tid träffades männen och sjöng körsång.
Det är en intressant blandning av afrikansk-amerikanska rötter
tillsammans med inhemsk musik.
På helgerna tävlade körerna.
Solomon var musikaliskt begåvad
och hade en fantastisk röst.
Det innebar att han till slut ledde sin egen kör.
De var i Gallos inspelningsstudio,
den första inspelningsstudion i Afrika.
Killarna i bakgrunden börjar med a cappella-mantrat...
Och mellan-rösterna sjunger...
"Mbube" spelades in tre gånger. Det fanns tre inspelningar.
Det är i andra inspelningen, på slutet,
i sista refrängen som han plötsligt improviserar.
Solomon Linda går fram till mikrofonen och sjunger dessa noter som
förändrade vår historia.
"Mbube" såldes i hundratusen exemplar.
På den tiden var det en enorm hit.
Efter 15, 20 år kallades den musikgenren för Mbube,
för det lät som Solomon Lindas sång.
Mbube-stilen fortsatte att vara populär.
Sen sa man isikhwele jo,
sedan cothoza mfana,
och till slut Isicathamiya.
Ta till exempel Joseph Shabalala från Ladysmith Black Mambazo...
Jag har ofta hört honom
hylla Solomon Linda som genrens fader.
Han hade en så vacker röst. Han lät som en fågel.
Det är som...
Du är kungen.
När vi pratar om Solomon Linda pratar vi om en av våra hjältar.
Vi är som...
...hans söner.
Det fantastiska är att den blev Afrikas mest kända melodi,
och troligtvis den mest lönsamma.
1999 bad Rolling Stone mig om nytt material.
Jag skrev ett spontanutkast på fem sidor
om den extraordinära, transkulturella sången.
Då började jag forska för artikeln i Rolling Stone.
Då var sången känd för att den hade ingått i Disneyfilmen Lejonkungen,
och även i Broadwaymusikalen med samma titel.
När jag kom till slutet av denna fantastiska historia
skrev jag: "Vi måste även fastställa vart pengarna tog vägen."
Det avslutet fick en fortsättning.
Musiken var lätt att forska på. Sen tog det månader att undersöka
vart pengarna hade tagit vägen.
Jag lyckades spåra Solomon Lindas döttrar och besökte dem i deras hem i Zola.
ZOLA, SOWETO - SYDAFRIKA
Jag var som vanligt lite orolig och undrade om min bil skulle bli stulen,
om jag skulle överleva.
Jag stannade vid deras hus, knackade och Elisabeth öppnade.
Och vid den tidpunkten fanns det fyra systrar.
SOLOMON LINDAS DÖTTRAR
Vi hade hans skivor och grammofon,
så vi kunde höra honom sjunga "Mbube".
Mamma sa: "Den vackra rösten är er fars."
När ljudet strömmade ut från högtalaren
så lutade jag mig närmare och hoppades få se honom därinne.
När jag hörde hans röst trodde jag att jag skulle kunna se honom.
Vi visste inte ens att man kunde få pengar när man skrev en sång.
Vi var bara glada att vår pappa hade en sång på en skiva,
för vi var bara barn då.
Jag frågade: "Får ni någon ersättning?" De sa: "Det enda vi vet är...
...att någon gjorde något utomlands med vår fars musik, men vi vet inte vad.
En vit advokat i Johannesburg ger oss lite pengar ibland."
Sen visade de mig några papperslappar där någon hade skrivit för hand:
"'Lion Sleeps Tonight' ASCAP 10 procent, 600 dollar."
Vi hade aldrig fått besök av en vit person förr.
Rian var den första.
Han sa att han skulle hjälpa oss att undersöka
vad som hade hänt med fars pengar.
Vart tog de vägen?
Vem tog dem?
Så att vi kunde få det som var vårt.
Tänk att folket från Lejonkungen
tjänar pengar på vår fars sång...
Det gör oss ont
att sångförfattarens barn går hungriga
och att amerikanerna blir feta på inkomsterna av vår fars sång.
Det var smärtsamt.
Innan Rian berättade för oss hade vi ingen aning.
Jag visste vem deras far var,
och jag visste betydelsen av det som hände i inspelningsstudion
år 1939 och hur enorma påföljderna hade varit.
Det här kunde jag kanske rätta till.
Dessa människor har inte behandlats på ett rättvist sätt.
Genetiskt sett har jag bott i Afrika i 380 år.
Mer än något annat vill jag bli förlåten för mina förfäders synder,
och jag vill bli älskad.
Så jag gjorde något som jag hoppas att folk kan älska mig för...
...så att en del svarta människor kan älska mig.
Är det min sanning?
Ja, det är nog min sanning.
Vi hade precis påbörjat efterforskningarna
när den vita advokaten som representerade Lindas döttrar bestred ärendet.
Det verkade som att enda sättet att få tag på dokumenten för att se...
...exakt vad som hade hänt med pengarna var att ersätta honom med en ny advokat.
Rian besökte mig, och han sa att han skrev en artikel åt Rolling Stone.
Han hade hittat en del fakta som han ville dela med mig.
Han trodde att informationen kunde leda till ett rättsfall.
Systrarna hade gett mig skriftligt medgivande att kontakta advokaten.
Det stod: "Vänligen samarbeta, han vill undersöka våra royalties."
Och jag fick fingret än en gång.
Jag tror inte att bläcket var torrt på den fullmakt de gav mig
när vi körde till hans kontor.
Vi for dit och förklarade att vi inte längre behövde hans tjänster
eftersom vi hade hittat folk som kunde hjälpa oss.
Då sa han: "Ska ni verkligen behandla mig så här?
När jag har samarbetat så bra med er mor?
Nu kommer ni hit med dessa människor och anklagar mig för oegentligheter?"
Det var då vi förstod att han hade information som vi inte fick,
och att han inte skulle hjälpa oss.
Jag sa till honom: "Här är min fullmakt. Ditt mandat har avslutats.
Jag är här för att hämta dokumenten."
Han sa: "Jag har väldigt lite material." Och han gav mig en mapp med ett par sidor.
Hanro kom ut och gav mig en mapp.
Jag öppnade den, och den innehöll fem pappersark.
Den hade helt tydligt redigerats.
Någon hade fifflat med den och tagit den viktiga informationen.
Det kändes som han försökte dölja något.
Och inte ens på ett diskret sätt.
Jag tog fallet eftersom jag ville etablera mig,
och det kändes som om familjen hade blivit totalt lurad.
De som lurade dem trodde att de skulle slippa undan,
och det hade de gjort, under lång tid.
Jag ville visa världen att om ni kommer hit...
...och handskas med Sydafrika och sydafrikaner,
då måste ni respektera oss.
Det märks att du inte är från Afrika.
Jag har aldrig sett en afrikan spela trummor med knytnävarna.
Alltid med öppen hand.
ETNOMUSIKOLOG
Sen lär de dig att flytta händerna in och ut på trumman...
...men det måste vara alldeles jämnt.
När jag började forska visade det sig
att "Mbube" kom till New York i början av 50-talet
som del av en samling skivor skickade från Johannesburg
av den fantastiska sydafrikanska musikologisten Hugh Tracey.
Tracey hoppades mot alla odds
att någon i New York skulle älska musiken lika mycket som han gjorde.
Men ingen var intresserad, musiken var för konstig.
De skulle kasta skivorna, men då kom Alan Lomax förbi.
Vi ska spela in här ikväll. Nu är det fest, så kom in.
Han tittade på skivorna och sa: "Pete Seeger skulle gilla det här."
Seeger var en av arbetarklassens förkämpar.
Han var folkmusiker, spelade banjo och bar jeans.
Han sjöng om rättvisa för arbetsklassen.
Pete sätter på skivan.
Han tycker så mycket om musiken att han skriver ner noterna.
Man får inte appropriera andra människors kultur,
men på 50-talet tillhörde folkmusik allmänheten.
Den tillhörde inte någon, utan var som en vild häst på prärien.
Ingen vet vem som skrev "Greensleeves". Det var för 600 år sedan.
Så varför trodde New York-borna att det var traditionell musik?
År 1952, när "Wimoweh" kom in på topp tio i USA,
så sa killarna på Gallo: "Herregud. Det är ju 'Mbube', som Solomon spelade in.
Det är vår sång!
Vi måste kontakta New York och få betalt!
På den tiden var upphovsrättslagen nyetablerad i Sydafrika.
Traditionell zulumusik var...
I dessa vita mäns hjärnor, de som styrde...
För dem var det musik som afrikaner från landsbygden gillade.
De kanske inte ens tänkte: "Är det orginalkompositioner?"
De vita männen förstod inte texterna.
"De är afrikaner, det ligger i deras natur.
De dansar och sjunger och har fantastisk rytmkänsla."
Det nedlåtande skitsnacket var den attityd som gällde.
Nån vit snubbe säger till amerikanerna: "Det är traditionell musik."
Det var ungefär som att ta en pistol och skjuta sig i huvudet.
För killarna i New York var sången allmängods.
"Vi kan ta den, som en vildhäst.
Vi skriver att den är 'arrangerad av Paul Campbell...'"
Men vem var Paul Campbell?
Han existerade inte. Det var en fiktiv entitet
som musikförlagen hittat på för att samla in royalties på folkmusik
som inte blivit varumärkt än.
Det var en helt ny situation för ett sydafrikanskt skivbolag
att ha en sång på topp tio-listan i Amerika.
Det var nog det mest spännande som någonsin hänt dem...
...och antagligen det mest lönsamma.
Så de sa: "Vi måste göra något."
Jag upptäckte att det fanns en överlåtelsehandling i "Mbube"-mappen,
eller en upphovsrättssession som det hette på den tiden,
från Solomon Linda till Gallo African Limited.
Den var daterad 1952, vilket var
samtidigt som "Wimoweh" och the Weavers version kom ut.
Någon anställd på Gallo måste ha insett att de inte hade
dokumentation som skulle bevisa äganderätten.
Chefen kallade in Linda och lät honom skriva på ett papper där det stod
att "Mbube" var en originalkomposition. Det skickades till New York.
Det möttes säkert av hån. De hade ju sagt att det var en vildhäst,
och nu ändrade de sig.
När jag kom och började ställa frågor hade nästan alla dött,
men enligt kontraktet hade de varit oense.
Amerikanerna ägde "Wimoweh" i resten av världen.
Gallos rättigheter gällde i Sydafrika och omgivande länder,
såsom Rhodesia och portugisiska Östafrika. Det var en väldigt liten marknad.
Ingen visste vad det här skulle leda till.
Så småningom blev det dokumentet
det största beviset i en serie händelser som genererade
otaliga miljoner dollar på grund av upphovsrätten i USA.
Om du frågar oss:"Var det orättvist?"
Solomon Linda hade ett lågavlönat jobb på Gallos skivpress. Han packade skivor.
Det är viktigt att påpeka att det här inte var olagligt.
Det var bara...
Maktförhållandet mellan Solomon Linda
och den som bad honom underteckna var sådant att...
Jag tror att han kände sig tvingad att signera dokumentet.
En sak som vi konstant tänkte på var...
...att vår far inte kunde skriva.
Han kunde inte läsa. Så när han skrev under, förklarade de ens
vad det stod i dokumentet?
En outbildad persons namnteckning ljuger inte.
Ibland gör de ett kors, och ibland ett tumavtryck.
Visa oss dokumentet som vår far ska ha undertecknat...
...så att vi kan se om namnteckningen tillhör en outbildad person.
Han visste inte att han kunde tjäna pengar på sin musik.
Han bara sjöng.
Han visste inte att han borde få del av vinsten,
för han var anställd av Gallo.
Avtalet gör det väldigt tydligt att de inte tyckte
att de måste betala royalties till Linda, varken för hans komposition
eller för någon annan
del av den inkomst de kunde säkerställa från amerikanerna.
Paul Campbell tjänade tiotusentals dollar.
De pengarna fick the Weavers,
och sedan tog musikförlaget naturligtvis 50 procent.
Men Pete Seeger kände att han hade en moralisk skyldighet att be förläggaren
att kontrollera att zulukillen i Sydafrika fick det han förtjänade.
De lovade att de skulle ta hand om det.
De tog inte hand om det. Små ansträngningar gjordes, men...
När Pete Seeger hade avsagt sig alla krav på royalties,
så var förlaget och innehavarna av den amerikanska upphovsrätten
i en position där de kunde skriva ett avtal som gagnade dem.
Så fort Pete lämnade rummet så himlade de med ögonen,
tände en fet cigarr och sa:
"Skicka några cent till afrikanerna.
Då blir de glada. Sen säger vi till Pete att det är fixat."
Jag vet inte vad ni tycker, men jag säger: Var hälsad, Afrika
och må dagen vara för evigt slut
när er rikedom blir stulen av andra människor.
Mitt liv är berikat, och många andra lever också berikade liv genom er musik.
Jag hoppas att ni vet det.
Inte bra kvalitet, men...
Det syns att det är på 60-talet.
Karl Webster!
-Vad heter låten? -"The Lion Sleeps..."
"The Lion Sleeps Tonight", med The Tokens. Varsågod.
Jag växte upp i Brighton Beach i Brooklyn, och på stranden,
fanns det flera sånggrupper.
Vi sjöng på stranden för att få flickornas uppmärksamhet.
Vi sjöng en sång som hette "Wimoweh".
Jag hörde den på radio, sen lärde jag grabbarna.
Men vad betyder det? Vad betyder "Wimoweh"?
Jag visste inte, så jag åkte till sydafrikanska konsulatet i New York
och gjorde efterforskningar om "Wimoweh".
Jag fick veta attordet inte var "Wimoweh" utan "Mbube".
Jag berättade det för våra producenter på Hugo & Luigi vid RCA,
och de kallade in textförfattaren George Weiss.
George David Weiss är en kille som har gått på Juilliard.
Han hade jobbat med Frank Sinatra och skrivit för Elvis Presley.
Nu blev han musikregissör.
Jag berättade vad sången betydde och han skrev texten:
"I djungeln, den stora djungeln, sover lejonet inatt."
"LÅTSKRIVAREN" GEORGE DAVID WEISS
Var kom den sången ifrån?
När jag ombads att skriva en låt för gruppen The Tokens,
så gjorde jag efterforskningar.
Jag fick veta att ordet användes av afrikaner när de gick in i djungeln,
antingen för att jaga lejon
eller när de hade fångat ett lejon.
Jag visste inte vilket, men därifrån kom frasen "i djungeln"
och jag skrev texten och melodin.
Men poängen är att ordet var svårt för amerikaner att uttala.
Mbube...
Så det blev amerikaniserat.
Ordet mbube betyder lejon.
Men när man sjunger så här blir det en sång utan mening.
Ordet "mbube" upprepas bara sången igenom.
Jag tror att han lovsjöng sig själv.
Han är lejonet.
Frasen som repeteras betyder: "Du är ett lejon."
Det var så han... lovsjöng sig själv.
När vi gick in i studion trodde vi att vi skulle spela in "Wimoweh",
men Hugo och Luigi, jag kan se det nu,
gav mig ett gult block med låttexten på.
Jag läste texten vid pianot, och jag sa:
"Den här texten passar inte med melodin till 'Wimoweh'.
Så jag blev tvungen att göra nåt hastigt.
Jag fick skapa en melodi till texten. En ny slinga, med åtta takter.
I falsett, så klart.
Så skapade jag den melodin, direkt vid pianot.
Då föddes "The Lion Sleeps Tonight".
"Mbube" förvandlades till "Wimoweh" och sen föddes "The Lion Sleeps Tonight".
1961, när "The Lion Sleeps Tonight" hamnade på första plats på USA-listan,
var George David Weiss och hans två producenter
sångens officiella kompositörer.
I enlighet med den tidens avtal fick de 50 procent av inkomsten
och Folkways Records fick resten.
Och det var som att slänga en tändsticka i en bensinsjö.
Allt exploderade.
Men Solomon Linda fick återigen inte en cent.
Vid det laget var han gammal och döende.
Han var sjuk och dog inom ett år.
Han hade exakt 151 rand på sitt bankkonto.
Hundrafemtioen rand vore...
...ungefär tio dollar idag.
Jag hoppas att det inte låter underligt, men jag tror att jag är ett kärl,
och via det skickar Gud tankar, impulser och verk.
Det kommer genom mig, inte från mig. Utan genom mig.
Och allt jag skriver ska något eller någon annan ha äran för.
Jag ska inte ha äran.
Under tidiga 1990-talet drevs rättsfallet "Folkways v. Weiss".
Då hade den amerikanska upphovslagen ändrats och det var tydligt
att både "Wimoweh" och "The Lion Sleeps Tonight"
var baserade på Solomon Lindas sång.
Det som sedan hände var en sorts absurd rättslig ritual
där det fanns två lag med väldigt rika, vita amerikaner
som slogs om äganderätt.
Men sången det gällde hade ingen av dem skrivit.
Båda sidorna använde ofta ordet "plagiat" i tvisten,
och det var i princip...
...öppet hus, men det fanns ingen där som stod upp och sa:
"Jag representerar ättlingarna till Solomon Linda och hans familj."
Och det var Linda som blev plagierad av de rika, vita målsägandena.
Salomon Lindas döttrar hade aldrig ens hört talas om det här tidigare.
Ingen hade meddelat dem om det här.
Advokaten i Johannesburg var antingen ovetande
eller delaktig, och berättade aldrig om rättsfallet.
Om de hade fått veta och om de hade kunnat delta,
då hade deras liv förändrats totalt.
Men de ignorerades fullständigt.
LEJONET KANSKE SOVER, MEN INTE GEORGE WEISS
Det ironiska i historien om "The Lion sleeps Tonight"
är att domen gav George Weiss
full kontroll över sången "The Lion Sleeps Tonight".
Det gav honom möjlighet att tjäna stora pengar.
Det var nämligen då...
...som sången exploderade.
Det här verkar bekant.
Var har jag sett det här?
Disneys Lejonkungen var en otrolig succé,
och musikalen Lejonkungen blev ännu större.
Jag satt där på kvällen och rökte och tänkte:
"Det här är mycket pengar."
När jag skrev en artikel om det här i Rolling Stone...
Det hela var rätt enkelt: Solomon Linda bör listas som låtskrivare,
och hans släktingar bör få en rimlig del av den enorma inkomst sången dragit in.
I början tyckte Hunter och jag
att ett frontalangrepp vore den bästa taktiken.
Alla amerikanska advokater sa att det var omöjligt, rättsligt sett.
Vi var osofistikerade och visste inte vad vi sysslade med.
Jag var ett hemskt val.
Jag hade ingen erfarenhet av upphovsrätt eller intellektuell egendom.
Det saknades en hel del pusselbitar...
...och spelarna som jag misstänkte hade tillgång till dem
ville inte samarbeta.
Vår enda lösning var en propagandakampanj.
Om vi kunde belysa situationen med de amerikanska upphovsrättsinnehavarna
så skulle vi kunna tvinga dem till att göra det rätta.
Det här handlar inte bara om Sydafrika.
Sången exploaterades i hela världen...
...och vi utforskar möjligheterna att få ersättning för förlorade royalties.
När Rian skrev artikeln fick vi massor av telefonsamtal.
Alla undrade vad Gallo skulle göra åt saken.
Jag träffade cheferna på Gallo Records
och frågade dem om jag kunde få finansiering för att ta ärendet
till en upphovsrättsadvokat.
Sen åkte vi till Owen Dean.
Han har i princip skrivit den sydafrikanska upphovsrättsboken.
Sen började den rättsliga processen.
I fallet med "The Lion Sleeps Tonight" såg jag att det kunde påverka samhället.
Jag ville hitta en lösning på problemet, så att sångens royalties gick till
Solomon Lindas familj.
Jag var medveten om Rian Malan och Hanro Friedrichs handlingar,
och vilka stigar de följde.
Baserat på vad jag visste om kontrakten förstod jag att de hade kört fast.
I början hyste jag inte mycket hopp, eftersom Linda hade signerat kontraktet.
Då ger man upp alla framtida rättigheter. Det är som att sälja ett hus.
I den överenskommelsen fanns inget utrymme för att hävda
att Solomon Lindas familj skulle få några royalties.
En dag, i början av 2000-talet,
fick jag ett förtvivlat samtal från Elisabeth.
Hon gick rakt på sak. "AIDS tog livet av min syster."
Min mor hade fyra barn.
Adelaide var den som blev sjuk. Hon föddes sist.
Hon var HIV-positiv. Hon led under lång tid innan hon dog.
Nu är vi tre systrar kvar.
Begravningar är väldigt viktiga för afrikaner.
Man måste ta avsked av den dödas själ på rätt vis.
Folk kan försätta sig i konkurs eller bli väldigt fattiga
i syfte att utföra alla ritualer korrekt.
Jag kom till ett tält i Soweto och där fanns
ett vackert porträtt av Adelaide i yngre dagar,
och många av hennes släktingar var där.
Adelaides bortgång var en svår händelse för alla involverade i ärendet.
Det kunde inte bli värre.
Jag kände mig totalt misslyckad.
Verkligen.
Vi hade arbetat med ärendet i över ett år, och jag hade inte kommit någonvart.
Om Adelaides familj hade haft råd med advokater, skolor och juridiska avgifter,
och om de hade kunnat kämpa för sin egen upphovsrätt,
då hade deras liv varit annorlunda.
Men är man en fattig, svart person i Johannesburg, då är det inte så.
En som talade vid begravningen sa
att han hoppades familjeadvokaten skulle kunna göra något konstruktivt,
och få en lösning på problemet.
Det var adresserat till mig.
Jag förstod det, men jag var helt maktlös.
Vid den tidpunkten hade vi inte nog information.
Jag hade faktiskt nästan gett upp,
när jag plötsligt fick en snilleblixt.
Jag kom ihåg en mycket dunkel bestämmelse i vår upphovsrättslag,
med ursprung i en brittisk rättsakt från 1911.
Den är samtida med Charles Dickens.
UPPHOVSRÄTTSLAG 1911
Brittisk upphovsrättslag utgick då från "livstid plus 25 år".
Charles Dickens hade nyss dött,
och han hade lämnat sin familj i finansiella svårigheter.
Det var en kontroversiell situation som debatterades i parlamentet.
De sa: "Okej, vi utökar upphovsperioden med 25 år,
och dessa 25 år ska tillhöra författarens ättlingar."
Det gav familjen ett bättre utgångsläge.
De kunde peka på att "Wimoweh" härrörde från "Mbube",
och att "The Lion Sleeps Tonight" härrörde från "Wimoweh".
Användning av "The Lion Sleeps Tonight" bryter mot upphovsrättslagen
för "Mbube" om inte tillåtelse beviljats,
och familjen Linda hade inte beviljat tillåtelse
eftersom de inte visste att de hade några rättigheter.
Sen kontaktade jag Gallo Records och sa:
"Först var jag inte så optimistisk,
men vi kan nog gå vidare med det här."
Jag gav dem ett skriftligt yttrande.
Hans yttrande var på 20-25 sidor.
När jag läst klart fick jag en sorts känsla...
Yttrandet gav mig nästan hjärtstillestånd.
Jag tänkte: "Det här är fantastiskt."
Det ryktades om ett yttrande.
Och eventuellt innehöll yttrandet en nyckel...
...som kunde låsa upp det här fallet.
Jag kontaktade Hanro och sa: "Gallo har ett yttrande från Owen Dean.
Vi på Gallo Records är villiga att
finansiera och sponsra Owen Dean. Då blir vi involverade i fallet."
Nu, år 2002, så måste vi ta det här på allvar.
Vi skulle nog ha gjort det tidigare,
men Rian och Hanro har engagerat sig stort.
Nu tar vi för första gången alla deras resurser
och kombinerar dem med våra.
Vi vill säkerställa att "Mbube"
kan fungera som en långsiktig pensionsinkomst för er familj.
Det här är inte slutet, det lovar jag.
Owen Dean, som Paul presenterade oss för, han är...
Han är den som kan hjälpa oss.
Han förstår ämnet. Med hans hjälp kan vi gå vidare.
Han är rätt man. Vi hoppas och ber tillsammans.
Om man ska strida mot advokater i New York,
då får man utrusta sig med dödliga vapen och människor man litar på.
Vi träffade Owen...
...och han började förklara vad yttrandet handlade om.
Owen Dean tog alltså Dickens-handlingens paragraftillägg
och använde den i Linda-fallet.
1987 skulle rättigheterna ha återgått till Lindas närmaste anhöriga.
Precis som Dickens änka, skulle de också ha fått en andra chans,
och en möjlighet till en bättre överenskommelse.
Tanken slog mig aldrig
att ett så fantastiskt, forntida vapen existerade.
Gallo och medparterna ville nu engagera sig till fullo.
Man ville ha en internationell bekräftan att Solomon Lindas dödsbo
ägde upphovsrätten till "Mbube",
och att användning av "The Lion Sleeps Tonight" eller "Wimoweh"
krävde tillstånd från familjen.
Jag visste inte vad Owen hade för plan.
Visst, i teorin funkar det...
...men är det praktiskt genomförbart?
Han sa: "Förberedelsearbetet är detaljerat och lär ta tid...
...men jag tänker ge mig på Disney."
Är det en utmaning?
Simbad, jag skulle aldrig våga utmana dig.
Disney använde Solomon Lindas musik i musikalen Lejonkungen,
och enligt Owen hade de inte korrekt juridiskt tillstånd.
Disney var den instans som exploaterade sången mest.
De tjänade enorma summor på musiken.
Priset för bästa nya musikal år 1998 går till...
Lejonkungen.
Alla odds var emot oss, ända från början...
...och vi visste att vi stred mot ett enormt företag.
Att stämma Disney i USA kändes inte tilltalande.
Vår nationella budget...
Sydafrikas nationella budget går inte att jämföra med deras.
Vi var rätt säkra på fallet, men pengafrågan var inte central.
Vi ville vinna rättigheterna, och vi ville verkligen synas.
Och eftersom vi ville att världen skulle uppmärksamma det,
ju mer framträdande målet var, desto bättre.
Owen Dean ville grabba tag i Disneys enorma företagskoncern
och använda hårdhandskarna så att Disney skulle göra det rätta.
Därigenom kunde han forcera upphovsrättsinnehavarna.
"Släpp taget, det här är inte vårt fel! Vi vill inte framställas som rasister."
Men helt plötsligt sa Paul Jenkins
att Gallo Records tyvärr beslutat sig för att inte fortsätta.
De skulle dra sig ur projektet.
Vi stod där förberedda och redo, och helt plötsligt sa de
att vi inte skulle vidare.
Jag visste vad Disney var beredda att göra.
De var redo för domstolsförhandlingar. Det var viktigt
att en konflikt inte påverkade våra kommersiella relationer,
och därför var det uppenbart att Gallo måste dra sig ur.
Det var en väg vi inte ville ta,
och vi insåg att det var den enda utvägen.
Om Disney hade återkallat Gallos rättigheter,
då skulle det ha stor inverkan på våra inkomster.
Vi hade lagt ner så mycket tid, arbete och känslomässigt kapital
på förberedelsestadiet,
och vi kände ett starkt rättspatos, ett socialt ansvar.
Att släppa allt vore...
Det var omöjligt.
Vi hade gått för långt.
Intellektuellt sett kändes det omöjligt att vända om.
Det var ett stort åtagande.
Owen Dean är en av de dyraste advokaterna i Johannesburg.
Han arbetar inte gratis.
Och allt kanske hade tagit slut där om inte min vän Hanro
hade träffat kulturministern på en avlägsen flygplats.
Jag flög tillbaka till Johannesburg...
...på en lördagsmorgon.
Jag stod i avgångshallen och en man kom in...
Jag tittade på honom och tänkte: "Jag har sett honom på TV".
Jag gick bort till honom. Han stod där ensam.
Jag sa: "Dr Jordan, mitt namn är Hanro Friedrich.
Jag är advokat, från Johannesburg,
och jag representerar Solomon Lindas familj."
"Jaha ja. Jag har läst om fallet."
Ibland stöter man på människor och blir igenkänd.
TIDIGARE KONST- OCH KULTURMINISTER
Här är mitt kort, här är ditt kort. Det var en sådan situation.
Jag sa: "Dr Jordan, ni vet inte vem jag är...
...men det här gäller ett arv. Vår nations arv.
Vi måste få tillbaka sången "Mbube",
och jag kan inte slåss mot amerikanerna om jag inte har pengar."
Han tittade på mig.
Han sa: "Hur mycket behöver du?" Jag sa: "Mycket."
Det finns individer och företag som har tjänat miljoner på
att exploatera vår konstnärliga förmåga,
den skicklighet och musikaliska talang som många afrikaner äger.
Det handlar om mycket pengar.
Det var ett viktigt rättsligt prejudikat.
De beslutade sig för att hjälpa oss, och det var guld värt.
Bokstavligt och bildligt talat.
KONST- OCH KULTURDEPARTEMENTET
Vi fick alltså finansiellt stöd. Nästa steg var jurisdiktion i Sydafrika.
Om man vill stämma nån som inte befinner sig i Sydafrika,
då måste det finnas bifogad panträtt i den egendom parten äger i Sydafrika.
Det slog mig att Disney ägde cirka
250 registrerade varumärken i Sydafrika, och det är egendom under sydafrikansk lag.
Vi bifogade därför Disneys registrerade varumärken,
såsom Musse Pigg och Kalle Anka,
för att vi skulle kunna stämma dem här.
Jag minns att jag tänkte: "Det här är genialt."
Sydafrika vaknade till denna nyhet:
"Advokat kidnappar Disneys varumärken."
Jag hade velat se Disneycheferna i Burbank
när de vaknade och insåg att på andra sidan världen
så hade några främlingar varit fräcka nog att kidnappa Musse Pigg.
London Times blev intresserade.
New York Times, Los Angeles Times... Alla skrev om det.
Stora, elaka Disney mot en fattig afrikansk familj...
Det funkade bra i media och Disney hamnade i ett pressat läge.
Det tog kanske fyra, fem dagar...
...fick Owen ett samtal.
Det var känsloladdat. Vi hade träffat rätt.
Vårt argument var: "Upphovsrättsintrång ägde rum och skador uppstod.
I stämningen ingår för det första ett föreläggande som förbjuder
fortsatt otillåten kommersialisering av "The Lion Sleeps Tonight" i Sydafrika.
Vi söker också skadestånd
för den obehöriga användning som har ägt rum.
Vi överlämnade stämningsdokumenten till Disney.
De reagerade som arga katter och tog fram sitt tyngsta artilleri
för att meja ner både oss och allt omkring oss.
Nu måste de infinna sig inför den sydafrikanska domstolen.
HÖGSTA DOMSTOLEN SYDAFRIKA
Disney lämnade in en brådskande ansökan
där de bad domstolen bortse från kopplingen till deras varumärken.
Vi fick hastigt infinna oss i rätten för det ärendets skull.
Jag var väldigt nervös. Allt hängde på det här tärningskastet.
Om vi hade misslyckats, då hade det varit över.
Jag hade planerat, långt innan förhöret kom på tal,
att ta ett par dagars semester i ett djurreservat.
Jag åkte dit med min fru, och vi njöt av att titta på djuren
när jag fick ett meddelande på mobilen om att domen hade överlämnats,
och att den var till vår fördel, vilket gjorde mig överlycklig.
Enligt domen måste rättegången fortsätta.
Då insåg Disney att det inte var ett påhittat ärende.
De var nu villiga att diskutera affärer.
Det ledde till förlikningsdiskussioner.
Till min stora förvåning
fick vi nästan omedelbart ett erbjudande från Disneys advokater om en klumpsumma,
en utbetalning av framtida royalties över hela världen.
Men ett odiskutabelt villkor i Disneys avtal
var att summan som betalades aldrig skulle avslöjas offentligt.
För mig var det kulmen på en väldigt...
...spänd och stressig förhandling
som blev mer framgångsrik än jag någonsin kunde tänka mig.
Jag var överlycklig.
Det var det bästa som hänt i min karriär.
ETT HACK I DISNEYS SKIVA
Jag skrev ett pressmeddelande om Owens stora triumf.
Det stod: "Historisk seger för sydafrikansk advokat.
Rättvisa för Solomon Linda."
Människor älskar lyckliga slut. Det är som i en Disneyfilm.
All smärta och sorg försvinner, rättvisan segrar
och de vackra människorna dansar tillsammans bort i solnedgången.
Det var som slutet på en saga.
Verkligen.
Jag ser det fortfarande som ett mirakel.
Chansen var så liten.
Att ha sammanställt och vunnit ett fall
där det verkligen kändes som att jag faktiskt hjälpte människor,
istället för företag som bara bryr sig om sin balansräkning...
Det gjorde det väldigt speciellt för mig.
Den publicitet vi fick var
överväldigande positiv,
och vårt ärende fick stor spridning.
Det blev en internationell historia.
DET ÄR EN RÄTTEGÅNG, EN STOR RÄTTEGÅNG
Vi har fått ett entydigt erkännande av kompositörer i USA.
De hade exploaterat sången i åratal.
Den slutliga uppgörelsen framhåller
att allmänheten ska veta att sången skrevs av Solomon Linda.
För mig betyder det att sången har kommit hem.
I min barndoms hus i Zola...
Vi hade inte ens elektricitet.
Väggarna och golven var inte av cement. Vi hade tegelväggar
och stampat jordgolv.
Jag var glad...
...över att denna fattigdom som vi levt med så länge...
...kanske var slut. Det var en chans till ett nytt liv.
Vi kunde få det bättre, leva värdigare liv.
Jag vill inte att våra barn ska behöva ha det som vi.
Arvtagarna till den avlidna låtskrivaren Solomon Linda
vann i rättsfallet mot Disney Enterprises och andra
som övertagit rättigheterna till Lindas sång från 1939, "Mbube".
Sången användes i Disneys storfilm Lejonkungen.
Melodin är värd över hundra miljoner rand i royalties
för dess upphovsrättsinnehavare.
Familjen kommer få kompensation för tidigare royalties.
Strax innan förlikningen var över
bad Owen mig om en sista tjänst.
Familjen verkade lita på mig,
och Owen ville att jag skulle lyssna på hans teori
om varför det vore bra att godta uppgörelsen,
och sen förklara det för systrarna.
Det som behövde förklaras var att Owen stämde för sextio miljoner rand
vilket var ungefär två och en halv miljoner dollar på den tiden.
Uppgörelsen var betydligt lägre än så.
Jag måste också underteckna ett sekretessavtal,
vilket innebar att jag inte fick diskutera nåt offentligt,
vilket försatte mig i en svår situation.
Jag skulle ju bara låta konstig och undvikande.
Jag gjorde det jag blev ombedd att göra...
Jag funderade på saken och sa till dem:
"Om det var mina pengar skulle jag gå med på uppgörelsen."
Pengarna...
De skulle inte kunna köpa Ferraris.
Men det var säkra pengar, något de kunde lita på.
Jag var väldigt lycklig över att de nått en uppgörelse.
Men när jag ser tillbaka på det hela var jag väldigt naiv.
Jag hade ingen aning om hur komplicerat det skulle bli.
LEJONKUNGENS ARVINGAR I SMÄRTSAM STRID
Uppgörelsen hade blivit problematisk,
och systrarna var väldigt olyckliga över vissa saker.
Problemen började när vi frågade om pengarna.
De behandlade oss som barn. Vi blev tillsagda vad vi skulle göra.
Vi oroade oss för hur döttrarna skulle reagera
när de plötsligt fick en stor summa pengar.
Disney ville att pengarna skulle placeras i en fond.
Jag såg det som min skyldighet att se till
att en ordentlig fond skapades
och att den administrerades av kunniga, lämpliga personer.
Vi hade en revisor, Glenn Dean, som hade lämplig erfarenhet.
Nick Motsatse var vår andra förvaltare som var särskilt insatt i royalties,
och jag hade en etablerad relation med familjen.
När det här fallet blev allt mer känt och kopplades till Disneys tillgångar,
då började många tro att där fanns miljontals...
...av dollar att hämta.
Systrarna trodde redan från början
att de skulle bli multimiljonärer livet ut.
Det var väldigt svårt att hantera de förväntningarna.
Det var faktiskt omöjligt.
Det fanns även språksvårigheter,
och den enda förvaltaren som kunde språket var Nick Motsatse.
Men vi såg till att använda tolkar.
Hanros Friedreichs chaufför tillhörde zulufolket och översatte åt oss.
Jag brukade stämma av med dem så att de var med på vad som diskuterades.
Om de hade några frågor
skulle de inte låta oss gå vidare, utan sträcka upp handen och fråga
så att de förstod, och sen kunde vi gå vidare.
Det tog lång tid innan de fick pengarna,
för inget kunde betalas ut från fonden direkt efter uppgörelsen.
Det tyckte damerna inte om,
och det var då fonden...
...blev lite skakig.
När fonden skapades förstod vi inte riktigt hur det fungerade.
Det kändes inte bra.
Jag blev ombedd att bli förvaltare, men tackade nej.
Det var inte riktigt min stil.
Jag sitter inte på möten och för protokoll.
Jag hade bara svikit dem.
De verkade vara i kompetenta händer, och insatt folk var involverade:
Sydafrikas regering, föreningen för musikrättigheter,
och en av de rikaste advokatbyråerna i landet.
Och trots att det inte var lika mycket pengar som familjen förväntat sig,
så borde det ändå förbättra deras liv.
Jag svek dem. Så är det.
Jag har inte träffat Solomon Lindas döttrar på nästan tio år.
Jag vet inte alls hur de kommer att ta emot mig.
Om jag ses som en av skurkarna, så...
Dramat har pågått i 77 år nu.
Jag hoppas att det kan lösas innan vi dör.
10 ÅR EFTER UPPGÖRELSEMEDDELANDET
Jag har besökt Soweto under hela mitt liv.
Ibland kom jag hit med mina föräldrar.
Då skjutsade vi våra tjänare som skulle ha semester
och som hade bagage med sig.
Var är Madeline Peces Street?
Okej, det gör inget.
Det är inte här.
Efter upproret 1976...
Den politiska spänningen var sådan
att när barn här såg att man var vit skrek de:"Mål!"
Sen kastade de sten mot en.
Ända sedan dess är det som...
Varje gång jag kommer till Soweto så är jag lite nervös.
Om man vill kan man se det som ett uttryck för vit paranoia.
Och det är det.
Och jag borde också komma ihåg exakt var jag är nu,
för det här ser väldigt bekant ut.
Det var länge sedan.
Vet ni varför jag är här?
Nej.
Jag är ledsen.
Sist vi träffades började jag åldras och mitt hår var grått,
och jag försökte starta ett annorlunda liv.
Det gör mig ledsen att era liv inte är lyckliga,
att det här fortfarande pågår.
Inte mycket har ändrats. Det är precis som det var när du åkte.
Inga steg framåt eller bakåt.
Det står still.
Vi i familjen har frågor, vi borde veta mer.
När vi ställer frågor vill vi veta hur mycket som betalades i början,
hur mycket som har använts, och vad som händer framöver.
Så ni har aldrig fått en redovisning? Ni fick aldrig veta:
"Så här mycket har kommit in, och det här har betalats ut."
Nej. Det hade varit bra om vi fick kontobesked
som gällde den ursprungliga fonden.
-Ja. -Vi har ingen tillgång till sånt.
Kommer du ihåg att år 2006,
så bad de mig prata med dina mostrar och din mamma
om uppgörelsen och förklara så gott jag kunde.
De sa till mig att det fanns en kontantuppgörelse
som Hanro hade jobbat på,
sedan 1999, helt gratis. Han skulle få 20 procent,
och resten av pengarna skulle gå till arvingarna.
Men sedan, helt plötsligt,
förändrades allt och det tillkom stora juridiska avgifter.
Jag fick veta att regeringen,
Konst- och kulturdepartementet skulle betala avgifterna,
men plötsligt kom dessa enorma krav
mot egendomen från Owen Dean och två andra advokater
vars namn jag inte kommer ihåg.
Jag sa: "Gör inte så här. Jag litade på er.
Ni smutskastar..." Alla dessa vita män är involverade.
"Ni får oss att se ut som tjuvar. Gör inte så här."
Minns ni när det stod i tidningen: "Rättvisa för Solomon Linda!
Äntligen har vi gjort något rätt!"
Man kan inte säga så och sen säga:
"Vi ska behandla er som barn" och även mig till viss del,
och "Ni får inte veta sanningen."
De tog från uppgörelsen.
De tog pengarna du pratar om.
-Gjorde de? -Ja.
Vi visste att vi skulle betala Hanro.
Vi visste inte att alla som jobbade på fallet skulle få en andel.
Vi kände bara till Hanros avgift,
den som ingick från början.
Då de tog pengarna sa de inget om hur mycket det var:
"Det här är vår andel."
De tänkte att de kunde lura oss.
Vi kände oss maktlösa, för vi såg vad som hände,
men vi kunde inte göra något åt det.
Alla fick naturligtvis kompensation...
...men det här var inte ett fall
där någon från vår sida skulle bli rik.
Punkt slut.
Det kvittar hur mycket man förklarar. När pengarna rullar,
så måste man förklara igen.
Och nästa gång pengarna rullar så får man förklara igen.
Jag ska vara väldigt ärlig och...
Förvaltarna har länge anklagats
för felhantering av pengar och för att inte ha gett familjen något,
men pengar lämnades ut. Höga summor.
Vid ett tillfälle ringde en av systrarna oss.
Hon sa att hon behövde mer pengar,
och vi sa: "Men vi betalade just ut en stor summa,
vad gjorde du med dem?"
"Jag drack upp dem" sa hon.
Pengarna slösades bort, och...
Ibland kunde familjen inte förklara vart pengarna tagit vägen.
FRÅGAR MAN DEM VAD DE GJORDE MED PENGARNA
SÅ FÅR MAN HÖRA ATT DE GICK TILL ALKOHOL.
"DÖTTRARNA HAR INTE VARIT SINA EGNA BÄSTA VÄNNER" SÄGER OWEN DEAN.
Är det så att Owen säger att vi är slösaktiga alkoholister?
Har han varit i våra hus eller i vårt barndomshem i Zola?
Han vet inte ens var jag bor.
Historien stämmer inte,
för jag är den enda som dricker. De dricker inte.
De kom med alkohol och sa: "Låt oss dricka. Det är era pengar."
Nu vänder de på det och säger att vi jämt är fulla.
De är fulla, vi är inte fulla.
När ett förhållande bryter samman
pekar folk ofta finger efteråt.
Någon måste beskyllas för något.
Jag har definitivt inget ont att säga om familjen.
Jag gjorde mitt bästa med det vi hade, och jag gjorde ingenting...
...som skulle ha skadat dem.
På en personlig nivå ville jag inte döma om de hanterade pengarna väl eller inte.
Min egen inställning var tydlig.
Jag hade ingen rätt att döma.
Men vi var kanske inte heller bäst på att vägleda dem.
Jag var ingen kvalificerad finansiell rådgivare.
Jag avsade mig uppdraget, och jag kommer inte ihåg datumet
eller tidpunkten, men det var rätt beslut.
Familjen valde ut en släkting som skulle ersätta Nick.
Jag klarade inte av det hela längre.
Så jag slutade.
Hanro och jag hade gjort vårt,
och jag tror att de var glada att ha
andra ansikten där, speciellt svarta ansikten.
Jag tror att det fanns en viss misstro,
och i det läget drog jag mig ur och överlämnade
ansvaret och rollen till någon annan, för jag hade fått nog.
När det är dags att prata om pengar så försvinner alla.
Hur mycket var det?
Det är det som stör oss.
Som arvingar kan de inte neka oss att veta hur mycket vi fick.
Nu när det är strid, då vill de ta hela lejonet och försvinna.
Vår far hade ingenting.
Han dog utan att ha fått nåt. Vi vill veta sanningen.
Det är bara då som vi får en komplett berättelse.
Det viktigaste för mig är nog...
Jag försökte organisera något.
Alltså, jag ville se att vita sydafrikaner faktiskt
kunde vara stolta över vissa gärningar.
Jag vill inte att den prestationen ska tas ifrån mig.
Det finns klyftor av ömsesidig oförståelse.
Jag kan inte prata zulu, två av döttrarna pratar inte bra engelska.
Jag är rädd för att bokföringstermerna egentligen inte kan översättas.
Det orsakar väldigt bördig mark för de värsta misstankarna.
Jag hoppas verkligen att det finns enkla, ärliga förklaringar,
och att vi på något sätt ska få svar på alla dessa frågor.
Jag tror att alla ni har pratat med har varit undvikande på olika sätt.
Det finns saker de vet som de inte kan berätta
på grund av sekretessregeln i uppgörelsen år 2006.
Men jag tror att det bästa är att börja med Owen Dean.
Owen var skeppets kapten.
Det var han som utformade fonden.
Så om någon av dem vill använda sitt inflytande
för att övertala de andra om att lägga alla korten på bordet,
då är Owen rätt kille att börja med.
-God morgon, Rian! -Dr Dean, hur mår du?
Varsågod och sitt.
Situationen verkar ha blivit ohållbar.
Solomon Lindas tre döttrar säger: "Vi förstår inte vad som hände.
Ja, vi fick pengar,
men vi vet inte om vi fick allt vi hade rätt till.
Och ingen ger oss ärliga svar."
De pratar inte engelska...
Jag vill vara rättvis, och det är ett extremt komplicerat fall.
Det finns bara ett fåtal advokater som faktiskt förstår fallet.
Hur ska dessa människor kunna förstå det?
De skulle aldrig kunna förstå det.
De kan hända att döttrarna lurar oss, att de lurar mig,
att de vet mer än de säger. Den andra möjligheten
är att förvaltarna och resten har något att dölja.
Det tvivlar jag på. Jag tror inte att så är fallet.
Om pengarna inte hanterades och bokfördes på rätt sätt,
då är det mycket tråkigt,
för det var precis det jag ville undvika.
Döttrarna kanske hittar på hälften av problemen. Det vet inte jag nåt om.
Kom ihåg att förvaltarna arbetade gratis. De fick inte betalt.
En annan sak döttrarna bör tänka på är att
en jäkla massa människor stack ut nacken för dem.
Vi gjorde det för att vi ansåg att frågan var viktig,
och lite mer tacksamhet från döttrarnas sida vore nog passande.
Jag tror att de utnyttjar dig.
Jag tror att de försöker lägga över
sin egen oförmåga att hantera sina affärer på dig,
vilket jag tycker är orättvist, för du har redan hjälpt dem så mycket.
För mig handlar det om transparens. Sanningen ska fria oss.
Om inte alla visar sina kort, så kommer problemet inte att försvinna.
Jag håller med.
Jag hjälper gärna människor med upphovsrättsproblem,
för det är mitt område. Där är jag säker, men be mig inte om
att utöva uppgifter på ett område
som jag inte känner till. Det gör jag inte.
Så här är det...
Alla advokater som har varit inblandade har tjänat skitmycket pengar, okej?
Och han lär säga:
"Jag är självisk, jag prioriterar mina egna intressen."
Nej, det säger han inte. Vilken advokat säger så?
Men han är verkligen bäst på upphovsrätt,
åtminstone i Sydafrika. Och han är professionell.
Det är ju så. "Ska jag jobba för dig, då måste du betala mina avgifter."
Det är den tuffa sanningen man måste leva med.
Så, hur kan jag klaga?
På ett sätt var det orättvist, men å andra sidan...
Om det inte var för Owen Dean så hade vi inte kommit någonstans.
MARS 2018
Det har gått flera månader.
Familjen gav oss några kontoutdrag,
och jag gick igenom allihop
och gjorde vissa avdrag, och jag kunde inte se
att en enda olaglig utbetalning lämnade det kontot.
Jag har en del kunskapsluckor och vissa kontoutdrag saknas.
Jag är en person vars lungor kräver sanningens syre.
Jag sa: "Jag är ledsen, jag vill inte svika familjen."
Men inget bedrägeri förekom, inte som de påstod.
Det här handlar inte om brott, utan om missförstånd
och krossade förväntningar. Vår sydafrikanska historia
var nog orsaken till att det slutade så här.
Faktum är att Sydafrika är ett land
där vi inte känner varandra väl och inte litar på varann,
och där nästan alla tvister...
...har en tendens att bli rasrelaterade.
Fallet präglades av symbolisk betydelse
för sydafrikanerna, och för ett land som har stått på
förlorarsidan under en lång tid.
Vi försöker närma oss varann,
trots förvirring och ömsesidiga missförstånd.
Inget i detta land har lösts, inget har glömts eller förlåtits.
Det finns enormt djup och gammal förbittring.
Dessa urgamla frågor är med oss varje dag. De vilar på våra axlar.
Alla i detta land talar konstant med dem.
Faktumet var så enkelt.
Killen skrev sången.
Han stod framför mikrofonen och sjöng melodin
som blev värd sextio miljoner dollar.
Jag antar att det inte var resultatet...
...som jag hoppades på eller som familjen hoppades på, men...
Det var mycket bättre än att förlora.
UPPGÖRELSEAVTALET LÖPTE UT 31 DECEMBER 2017.
FILMSKAPARNAS EFTERFORSKNINGAR TYDER PÅ
ATT VARJE DOTTER MOTTOG MINDRE ÄN 250000 DOLLAR.
LINDAS DÖTTRAR HAR INTE LÄNGRE NÅGRA ANSPRÅK PÅ ROYALTYFLÖDEN
FÖR NÅGON VERSION AV FADERNS SÅNG ELLER FÖR "MBUBE",
FÖRUTOM I NÅGRA SMÅ AFRIKANSKA LÄNDER.
RÄTTIGHETERNA ÄGS FORTFARANDE AV DE AMERIKANSKA FÖRLAGEN.
Undertexter: Gunilla Jenkins